LEGENDERNES TID
Nogle hører deres egen indre stemme med stor tydelighed -
- og lever i overensstemmelse med den.
Disse mennesker bliver vanvittige, eller også bliver de en legende...
Tristan Ludlow blev født i de faldende blades måne.
Det var en forfærdelig vinter.
Hans mor var døden nær, da hun bragte ham ind i denne verden.
Hans far, obersten, kom til mig med ham.
Jeg svøbte ham i et bjørneskind og sad med ham hele natten.
Som han blev voksen, lærte jeg ham om jagtens store glæder.
Om at tage dyrets varme hjerte ud og holde det i hænderne -
- og slippe dets sjæl fri.
Oberst Ludlow havde tre sønner, men Tristan var hans yndling.
Jeg havde også haft sønner, -
- men de var væk. For altid.
Det var meget onde tider.
Obersten havde prøvet at hjælpe mit folk, -
- men forgæves. Så han besluttede sig for at gå sine egne veje.
Han ville lægge bjergene mellem sig selv og vanviddet -
- og begynde forfra.
Lægge vanviddet bag sig...
Således levede vi i mange år, og drengene blev store og stærke.
Alfred var den ældste bror. Han var gammel af sin alder.
Samuel var den yngste.
Der var intet, hans brødre ikke ville gøre for ham.
De vogtede over ham som en skat.
Et år... jeg er gammel og husker ikke hvilket, -
- men det var det røde græs' måne, -
- da Isabel Ludlow, deres mor, drog bort for vinteren.
Hun sagde, at vintrene var for hårde for hende, -
- og at hun var bange for bjørnene. Hun var en usædvanlig kvinde.
Men det forår vendte hun ikke tilbage.
Og efter det kom hun ikke så hyppigt på besøg.
Alfred skrev mange breve, men Tristan nægtede at tale om hende.
Hans verden var her. Hos mig.
Enhver kriger håber, at en god død vil finde ham, -
- men Tristan kunne ikke vente. Han drog ud for at finde sin.
Tristan! Tristan!
- Var det en bjørn? - Ja.
Kan du trække vejret? Fjern hånden.
Dit kæmpefjols.
Fik One Stab dig til det?
Du fortjente at dø. Tænk, at du har overlevet så længe.
Jeg har alle disse breve.
Læs dem.
De er fra dem alle sammen. Fra Ludlow... Isabel... Samuel.
Fra hele familien. Det er hele historien.
Det står her alt sammen.
Den 13. april 1913.
Kære Isabel, jeg er ikke så dum, at jeg vil leve mit liv om igen.
Men jeg har vist ikke haft held med at opdrage vore sønner alene.
Hvad vidste jeg om børn? Jeg var opøvet i at lede folk.
Det her er uendelig vanskeligere.
Kære William, du påtager dig som altid for stort et ansvar.
Vore sønner går deres egne veje. Vel er de viljestærke, -
- men skal du og jeg beklage det?
Jeg har store nyheder om Samuel. Ved et selskab for Amy Lowell -
- forelskede han sig i en frøken Susannah Finncannon, -
- og det vil givet forbløffe dig, men de er faktisk forlovet.
Han tager hende med til Montana for at præsentere hende for jer.
Vær nu høflig og så indtagende, som kun du kan være.
Der er han.
- Hvordan har du det? - Fint. Og du selv?
Goddag, Samuel. Det er rart at se dig.
Far, det er min forlovede, Susannah.
- Miss Finncannon... - Det glæder mig at hilse på Dem.
Og det er Alfred.
- Deres hund. - Det er jo en hest.
- Det var dog et aparte dyr. - Finn er skam champion.
- De synes nok om eksotiske hunde. - I høj grad, mr. Ludlow.
Sig endelig Susannah.
- Og han er bare gamle Alfred. - Klap i.
- Hvor er Tristan? - Ude et sted. Du kender ham jo.
Han kommer i aften. Ellers kommer han til at forklare sig.
Nå, miss Finncannon, havde De en behagelig rejse?
Hun er sådan en dejlig skabning, men jeg frygter, -
- at tabet af forældrene har påført hende en vis skrøbelighed.
Undertiden tror jeg, hun føler sig meget ensom.
Men nu har hun fundet en ny familie, ikke?
Tyskerne skaber kaos i Kroatien -
- for at retfærdiggøre skridt, der kan føre den civiliserede verden...
Ordet "civiliseret" er malplaceret, når man drøfter verdenspolitik.
Mor har fortalt om din sympati for de sociale reformatorer.
- Det lyder næsten som en sygdom. - Tværtom! Jeg er enig.
Jeres mor siger, at One Stab var en stor kriger.
Han har en sæk med skalpe som bevis, men bare rolig, -
- han er far meget hengiven. De er hinanden meget hengivne.
- Taler han engelsk? - Stab? Engelsk?
Det nedværdiger han sig ikke til. Vel, Stab?
Men pas på, for han forstår det.
Der kommer Tristan.
- Giver de dig ikke noget at spise? - Ikke så meget.
- Du lugter. - Har du savnet mig?
- Har du stadig tømmermænd? - Jeg er stadig fuld.
- Er hun ikke fantastisk? - Det er altså Tristan.
Taler han engelsk?
Miss Finncannon, det er mig en fornøjelse.
Gid De og grimrian her må finde lykken sammen.
Tag dig ikke af min bror. Din hund har bedre manerer end han.
- Her er mors værelse. - Hvor er det dejligt.
Det glæder mig at hilse på dig, Pet.
Argemonia albeflora, bungofolia og...
- Angelica arguta. - Hvilken en er det?
Den her.
Angelica Susannah.
Goddag.
Du må være Isabel Two.
Jeg har allerede hilst på din mor og far.
- Hvor gammel er du? - Tretten.
Da jeg var tretten, blev jeg sendt på kostskole.
Jeg afskyede det.
Må jeg hjælpe dig?
- Du skal giftes med Samuel. - Det er rigtigt.
Jeg skal giftes med Tristan.
Så bliver vi søstre.
- I har nok hilst på hinanden. - Isabel Two lader mig hjælpe til.
- Vil du hvile? Du må være træt. - Overhovedet ikke.
Det er så forfriskende med al denne pragt, denne uventede gave fra Gud.
Det ligner bestemt ikke en gave efter fire barske vintermåneder.
- Hvor er Samuel? - Din far vil have ham for sig selv.
- Du er meget storsindet. - Nej. Bare glad.
Alfred!
Stop drømmeriet. Samuel vil høre om kalvene, du hentede i Cheyenne.
Kom så.
Bær over med min far.
Han føler sig ung og stærk ved at behandle os som åndssvage børn.
Herrens navn være priset for dette og hans utallige velsignelser. Amen.
Fortæl far det, du sagde om Wien.
Kejseren vil ikke løfte en finger for at hindre Serbiens udslettelse.
- Ingen snak om krig ved bordet. - Susannah siger, England opruster.
- Og imens sidder vi her. - Gud være lovet.
- Du ønsker vel ikke, at vi svigter? - Ikke det?
Undskyld. Jeg havde pakket med så stor omhu, at jeg intet kunne finde.
Tak.
Kære Isabel, det er så sært atter at have en kultiveret kvinde her.
Og så berusende. Og at have mine tre sønner under mit tag igen -
- fylder mig med så dyb og stille glæde, at jeg takker Gud.
Du, Stab!
Der er en af dine venner.
En dollar på, at han kommer hjem med hende.
- Flot klaret! - I ligner en flok isvafler.
Vær nu ikke for hård, Susannah.
- Her. Jeg må tale med Tristan. - Du har vanæret oberstens navn.
- Sikke et blåt øje. - Ja, men hun fik svar på tiltale.
Hun gør mig perpleks.
Hun har alle de her ideer og teorier, og hun er...
- Hun er... - Hvad?
Ikke noget.
- Hvordan fik du tæmmet hoppen? - Næ, næ. Hvad er hun?
Hun er lidenskabelig.
- Er hun jomfru? - Selvfølgelig er hun det.
Er du?
- Ja. - Venter I, til I bliver gift?
Hun siger...
Susannah synes, at...
Nej. Vi venter ikke.
Og du er bange for ikke at kunne leve op til forventningerne.
Det er jeg nok... på en måde...
- Burde jeg være det? - Gud velsigne dig.
Du er god til alt og sikkert også til at bolle.
- Hun er min kommende hustru! - Så du vil ikke bolle hende?
Nej! Jeg har til hensigt at være sammen med hende.
- Jeg vil anbefale dig at bolle. - Du er håbløs.
- Tristan har ikke gjort noget. - Vær ikke bekymret for Tristan.
Det er John T. og James O'Banion, der ejer den nye høkerbod.
Godmorgen, Alfred. Vi leder efter en, der kan opholde sig heromkring.
Han hedder Tom Cullen. Jeg har en tegning af ham.
- Hvad har han gjort? - Kan De genkende ham?
- Ja. - Vi har ham!
Han kom forbi for fire-fem år siden. Han arbejdede lidt.
Han skulle til San Francisco og håbede at komme til Australien.
- Eller var det Hongkong, Alfred? - Det var vist Hongkong.
- Hvad er han efterlyst for? - Det er en privatsag.
En privatsag? Deres embede er da offentligt, sherif.
"En hvæsen fik Rikki Tikki Tavi til at springe to fod tilbage."
"Tomme for tomme rejste sig et hoved og en udspilet nakke."
"Det var Nag, den sorte... kobra." Jeg kan læse noget andet.
Tyskerne står ved Armentières, og briterne sidder fast i Belgien.
Og den avis er en uge gammel! Med mit tysk kan jeg blive officer.
Og føre andre unge i døden.
- Dine folk tilbad dig. - Og de var sgu nogle tåber.
Det er et historisk vendepunkt. Hvordan kan vi...
- Far, du har jo lært os... - At tænke selv, ja.
- Og forsvare det, der er vores. - Vi har mistet to fætre.
Som vi ikke kender! Tror du ikke, jeg har oplevet en krig?
Ikke en krig som denne.
Det sagde man om borgerkrigen og om indianerkrigene.
- De siger det, der sælger aviser. - Det her er åbenlys aggression.
Der bliver ikke mere tale om krig i dette hjem, fanden stå i det!
Undskyld, Susannah.
Jeg tager til Canada og melder mig til hæren.
Jeg tager med.
Undskyld. Jeg ville have talt med dig om det.
Det er det eneste hæderlige, man kan gøre.
- Hvad er det? - En bog, min far skrev.
Han ville få regeringen til at ændre sin politik over for indianerne.
- Samuel ombestemmer sig ikke. - Så gør det for ham.
Hvad skete der mellem de to?
Far siger, hun ikke brød sig om at være her.
Det var vist tanken om hinanden, de elskede højest.
Du må ikke lade ham tage af sted.
Jeg skal nok passe på ham.
Den 14. oktober 1914.
Min kære Isabel, i dag forlader vore sønner deres hjem -
- for at forsvare et England, de aldrig har set.
Og jeg er ude af stand til at hindre dem i det.
Isabel, jeg har prøvet at værne vore sønner mod vanviddet, -
- og nu opsøger de det selv.
Vær forsigtig.
Du behøver ikke at tage af sted.
Alfred...
Farvel. Du skal ikke være bange.
Pas godt på dig selv.
Samuel...
- Jeg får kejserens hjelm med hjem. - Kom først og fremmest selv hjem.
Tristan...
- Pas godt på Samuel. - Det skal jeg nok.
Oberst Ludlow sagde: "Rid med til Calgary og før hestene tilbage."
"Fordømte tåber" kaldte han dem. "Fordømte tåber."
Oberstens sønner skulle ikke ride i krig på nogle gamle øg.
Om de så var nok så meget fordømte tåber.
Lad os gå ud til dem.
Tag tallerkenen med.
Han kommer tilbage.
Må vi sætte os hos jer? Vi føler os ensomme derinde.
- Hvad hedder hun? - Lady. Tristans Lady.
Tristans kæreste hed Isolde.
- Du ved vel, hvem Isolde var? - Næ.
Din datter trænger til undervisning.
Hun kan læse og skrive. Skolegang kan blive problematisk.
- Jeg vil selv undervise hende. - Må jeg hjælpe?
Litteratur, historie, matematik...
Altså med din tilladelse, Decker, og din, Pet.
Hvad synes du?
- Hvad skal hun med alt det? - Få et rigere liv, naturligvis.
- Hun er halvblods. - Ikke her.
- Tristan kalder mig halvblods. - Gør Tristan?
Halvt jordegern og halvt høg.
Når hun har klaret sine pligter.
- Skål for os. - For Dem, sir. Og frøkenen.
Og for drengene.
Og drengene.
- Gå tilbage til din enhed, Tristan. - De er så kedelige.
Jeg vil hellere slås sammen med dig.
Af sted, kammerat.
Den 3. februar 1915.
Kære Susannah. Barbariet er ubeskriveligt.
Intet er, som jeg troede.
I aften, hvor jeg beder for dem, der døde så grusomt og tappert, -
- erkender jeg, at jeg også beder om selv at vinde hæder.
Er det forkert, at jeg vil udmærke mig i kamp, som far gjorde?
Omend de vogter mig så nidkært, at jeg måske aldrig får chancen.
- Blev du ramt? - Det er bare en skramme.
Jeg indser nu, ikke at far havde ret, men at jeg var naiv.
- Jeg vil op! - Nej.
Vi overlader vore legemer i Guds varetægt og går i kamp med ære.
Trøstige og med hans navn på læben.
- Vi sidder i saksen! - Vi må vente.
Susannah, jeg prøver at modstå desperationen, -
- men der er øjeblikke, hvor al anstændighed synes forsvundet.
Alfred kommer sig, men han og Tristan er gledet fra hinanden, -
- og jeg forstår det ikke. Jeg savner dig usigeligt.
Du er alt, hvad der er rent og ophøjet og ufordærvet.
Jeg lukker øjnene og fæstner mine tanker ved dig.
Jeg fortryder, vi lyttede til andre og ventede med at gifte os.
Og endnu mere, at jeg rejste, før vi kunne være sammen, elskede.
Bliv på ranchen og vent på mig.
Lad ikke far være bekymret.
Jeg ved, at Gud vil beskytte mig godt hjulpet på vej af Tristan, -
- der snarere synes at ville være min barnepige end at slås.
Lev vel, min elskede. Din egen Samuel.
- Kaptajnen ønsker det her oversat. - Alfred vil jo tale med dig.
Jeg skal nok komme. Af sted med dig.
- Alfred... - Hvor er Samuel?
Han er lige ved at oversætte. Det ser ellers godt ud.
- Vino? - Fjern den flaske.
- Det siges, du får en medalje. - De hjemsender mig.
- Det glæder mig. - Jeg bør være hos mine folk.
- Pis. - Eller hvad der er tilbage af dem.
MacKenzie er her. Hans ben er blevet værre. Han sagde...
- Hvad? - Hvad sagde han?
Jeres bror har frivilligt overtaget hans plads ved rekognosceringen...
Jeg sagde, du skulle blive hos ham!
Samuel!
Tristan!
- Tristan! Tristan! - Jeg er her!
Jeg kan ikke se noget!
Jeg kan ikke røre mig!
Jeg kommer!
Jeg har dig. Du klarer dig. Du klarer dig.
Nu skal vi hjem.
Fanden tage dig, Gud!
Tristan...
Tristan!
Tristan, det er mig.
Den 20. marts 1915. Kære far og Susannah.
Jeg er hjemsendt fra hæren, men kan ikke komme hjem endnu.
Jeg vil bede bedstefar Ludlow om at komme med ham til søs.
Hvad vores elskede Samuel angår, kan jeg kun sende hans hjerte.
Alfred tager det med sig.
Han bør begraves oppe i kløften, hvor han plejede at tegne fugle.
Din søn, Tristan.
Tja...
Han var den bedste af os alle... ikke sandt?
Godnat.
Godnat, far.
Alfred...
Det, du så, før Samuel rejste...
- Lad være... - Jeg vil.
Det var Samuel, jeg elskede.
Tristan kommer tilbage en dag.
Det vil glæde din far.
Susannah skulle tilbage til Boston med morgentoget.
Men en nordenvind blæste i tre dage og sneede sporene til.
Så obersten insisterede på, at hun blev til foråret.
Huset var alt for tomt, sagde han -
- og fortalte hende, at det stadig var hendes hjem.
Han skulle have ladet hende rejse.
Men han kunne ikke vide, hvad der ville ske.
Hun kunne ikke bebrejdes noget.
Hun var som vandet, der fryser i stenen og knuser den.
Det var ikke mere hendes fejl, end det er vandets, når stenen knuses.
Susannah...
Du ved, hvor højt jeg... Du ved, hvor højt jeg elskede Samuel.
Og jeg tror, du ved...
Af respekt for ham ville jeg sige det her. Jeg tror, du ved...
...at jeg er forelsket i dig.
Fra første øjeblik jeg så dig, ligesom i en roman...
Det er nok min mors højromantiske fantasi, der kommer til udtryk.
- Du gør det ikke let for mig. - Undskyld.
Er der noget håb om, at du kunne lære at elske mig?
Selvfølgelig ikke, som du elskede Samuel, men nok til at...
Vi kunne få et liv sammen. Et lykkeligt liv.
Det tror jeg ikke, Alfred.
Du lyder ikke sikker. Det er måske muligt?
Jeg ville kun forvolde dig smerte.
Hvorfor ikke lade mig vurdere det?
Det var ikke mig, der ødelagde det, men jeg kan sgu selv sætte det på.
Så tag du dig bare en lur.
Oberst!
Se der!
Jeg tager ind til byen, hvis...
Velkommen hjem, min dreng.
Tristan! Tilbage i ét stykke.
- Jeg magtede ikke at redde ham. - Selvfølgelig ikke.
Jeg kunne ikke redde ham.
Havde I en god ridetur i dag?
Undskyld mig, far.
Tristan...
Hvornår har I tænkt at gifte jer?
Godmorgen.
Fanden tage dig. Du gifter dig med hende.
- Og gør hende ærbar? - Ja!
Fanden tage dig.
- Jeg frier, hvis hun vil have mig. - Have dig?
Elsker du hende?
Eller forførte du hende for at forulempe mig?
- Hvad med Samuel? - Samuel?
- Fortæl mig om Samuel. - Vi elskede ham, men han er død.
Hvor belejligt for dig.
Du elsker hende, så jeg tilgiver dig denne ene gang.
Men siger du det igen, er vi ikke længere brødre.
Én gang.
- Du kan ikke gøre hende lykkelig. - Jeg vil prøve.
Det vil ikke lykkes dig.
Jeg rejser i dag.
Jeg ønsker jer alt godt.
Farvel, min dreng. Held og lykke.
Den 7. september 1915.
Kære mor, jeg har muligvis fundet min rette plads her i tilværelsen.
Helena er med ét slag blevet en moderne by.
Sprudlende af al den energi og livskraft, der hører vor tid til.
Her føler jeg mig levende.
Der er mange muligheder for den, der vil hellige sig arbejdet.
Jeg går allerede for at være ærlig og reel -
- og kan kalde nogle af Helenas mest indflydelsesrige borgere -
- for mine venner.
De er lige så opsatte på at se denne by vokse, som jeg er.
Tak for dit rare brev. Du kendte til mine håb.
At du forstår min skuffelse, er mig til stor trøst.
Hver aften beder jeg til, at jeg må kunne tilgive Tristan.
Jeg ved, at du forstår. Din hengivne søn, Alfred.
Hold op!
Fandens!
Hvis vi får en dreng, skal han hedde Samuel.
Og hvis det bliver en pige: Isabel.
Jeg vil stadig elske dig.
Og du vil tåle mig, fordi du ved, hvor højt jeg elsker dig.
Tristan...
Ikke noget.
Jeg har hørt fra din mor.
Alfred har slået sig sammen med O'Banion-brødrene.
Han klarer sig godt.
- Alfred klarer sig godt alle vegne. - Undtagen her hos os.
Det er min skyld. Samuel kunne jeg heller ikke redde.
Sig ikke sådan. Det hvilede i Guds hænder.
Gjorde det?
Oberst! Vi har mistet nogle kalve i kløften. Det kan være en bjørn.
Min bjørn?
- Skyd du den, Tristan. - Det kan du bande på, jeg vil.
Jeg ved ikke, hvorfor Tristan ikke skød den gamle bjørn.
Forfædrene sagde, at når en mand og et dyr har blandet blod, -
- så bliver de ét.
- Jeg sagde fire øl, mr. Satchleben. - Og jeg sagde "ingen indianere".
Han er skam ganske civiliseret.
Giv ham nu en øl. Min far sagde fire.
- Vi er ved at nå til forståelse. - Giv ham en øl, for helvede!
Bland dig udenom!
Du er en tåbe at ville slås med en, der er langt tungere end dig, -
- og som netop nu leder efter et våben. Ikke, mr. Satchleben?
Så han kan flække dit dumme hoved, til du falder død om. Hold så op!
Jeg skal have fire øl. Nu.
Ejeren forbyder os at servere for indianere.
Væk!
Kan du se ham der? Kan du? Han hedder One Stab.
Han er en agtet Cree-ældste og har taget hundreder af skalpe.
Han er vores ven, og han er tørstig.
Jeg tror, det var bjørnens stemme, han hørte dybt i sit indre.
Lavt knurrende i dunkle løngange.
Ville du sige farvel?
Tristan?
Hvor længe er du væk?
Ikke så længe. Nogle måneder.
- Jeg kan lette det for dig. - Nej.
Hvis vi havde et barn, -
- eller jeg var gravid, ville du så stadig tage af sted?
Ja...
- Giv mig dog en chance. - Hold op.
Se på mig.
Vil du ikke nok se på mig?
Jeg venter på dig.
Uanset hvor længe det varer.
Jeg vil altid vente på dig.
- Kommer han tilbage? - Jeg ved det ikke.
Det siger Stab, han gør.
Den 20. april 1918. Kære Tristan.
Der er gået måneder, og stadig ikke et ord.
Det eneste tegn på, at du lever, var en laset pakke fra New Guinea.
Den var oversået med sære tegn og indeholdt et armsmykke.
Til mig, går jeg ud fra. Eller måske ikke.
Interesserer det dig, hvad der sker her?
Kvægpriserne falder stadig, og vinteren synes uendelig.
Hvorfor skriver du ikke?
Er du bange for at fortælle, at du ikke kommer tilbage?
Alfred klarer sig fortsat fint.
Han har udvidet med finansfirmaer i Chicago og Washington.
Jeg fatter intet af det.
Han vil have Isabel på kostskole, men hun vil ikke forlade ranchen.
Jeg tror, også hun venter på dig.
Jeg har intet sted at sende dette brev til -
- og ingen grund til at tro, at du ønsker at få det.
Jeg skriver for min egen skyld.
Og jeg skjuler det sammen med alt det andet usagte og ugjorte.
Den 12. december 1919.
Kære Susannah.
Jeg er blevet jæger.
Fortæl Stab, at her findes væsener, der end ikke kan ses i bøger.
Og jeg har dræbt dem alle.
Susannah, alt, hvad vi havde, er dødt.
Ligesom jeg selv er død.
Gift dig med en anden.
Vi får vist selskab, oberst.
Jeg er kommet for at få din velsignelse.
- Ser du, disse herrer... - Og mange andre.
- De tilskynder mig til at opstille. - Hvorledes?
- Til De forenede Staters Kongres. - Så høje tanker har vi om ham.
Nåda, Alfred.
Og hvad håber d'herrer at få ud af det?
- Hvabehar? - Sagt ligeud: Hvad vil De opnå?
Jeg tror ikke, disse herrer...
Skulle de støtte dig af patriotisme, og fordi du er så meget værd?
Jeg er ikke et barn længere.
- Kongressen... - Den har jeg selv arbejdet for.
- De sager, vi... - Indianerne!
Dengang gjaldt det indianerne.
Tro mig, intet ser så grotesk ud som et barn, der støder på en kugle.
Eller en sovende landsby, der massakreres.
Sådan løste regeringen den sag, og intet kan overbevise mig om, -
- at den er blevet klogere, fornuftigere eller mere menneskelig.
Ifølge min far, som jeg nærer den største respekt for, -
- er regeringen hverken klog eller menneskelig.
Som min fars søn anser jeg det derfor som min klare pligt -
- at bringe såvel klogskab som menneskelighed ind i Kongressen.
Jeg takker dig for din velsignelse, far.
Hvis De lige venter på mig ude ved bilerne.
Er alt vel? Hvad er der galt?
Alt, hvad vi havde er dødt. Ligesom jeg selv er død.
Hvad skal jeg sige? Tristan har altid været vild.
- Og du elsker ham for det. - Gør jeg?
- Det gør jeg vel. - Han elsker dig.
Alfred! Hun skal være din brors kone.
- Ja. Det burde du minde ham om. - Han kan ikke forsvare sig.
Nej, men du kan jo forsvare ham og det, der er hans, -
- selv om han har svigtet hende og dig.
Og jeg nævner ikke hvem ellers.
Fanden tage dig! Du skal ikke bebrejde min søn Samuels død!
Samuel valgte at blive soldat, og dem sender regeringen i døden!
Parasitter som dig! Må Djævelen annamme dig!
- Og fanden tage dig! - Hold hende udenfor!
- Du forføjer dig fra min ejendom. - Fordi jeg også vil tjene mit land?
Eller fordi jeg, som du selv, elsker en kvinde, der ikke elsker mig?
- Han brugte hende og forlod hende. - Lad være, Alfred...
Jeg elskede hende.
Jeg elsker hende stadig.
Han stjal hende fra mig, og han stjal hende fra Samuel før krigen.
Gud stå mig bi, ellers slår jeg dig ihjel.
Læs din kære Tristans brev.
Susannah... du fortjener at blive lykkelig.
Sent om aftenen fandt vi obersten på gulvet ved den udgåede ild.
Han kunne ikke røre sig.
Hans hår blev hvidt på en nat, og han blev en gammel mand.
Tristan sendte ikke flere breve.
Som årene gik, hørte vi, at han var set på et skib, -
- der sejlede op ad en flod, som ingen hvid før havde sejlet på.
Beretninger nåede os. Mærkelige beretninger.
Og så i mange år skete der intet.
Han var fortabt. Det var alt, hvad vi vidste.
Men hvert år ved de faldende blades måne -
- drømte jeg, at bjørnens røst inde i ham var blevet tavs, -
- og at Tristan måske igen kom tilbage til verden.
Men så kom vinteren og endnu et forår.
Og han blev stadig væk.
Hvad pokker skal han nu?
Tristan!
Hun er en strid gammel mær, men hun er din.
Velkommen hjem.
Halløj, du gamle! Hvor er far?
Stab?
Han fik et slagtilfælde for nogle år siden. Han kan ikke tale.
Han vil fejre det.
ER GLAD
Det er jeg også.
Den er til dig, far.
"Til oberst William Ludlow fra hans søn, Tristan."
Jeg vidste det jo ikke.
Den er af vildorne-tænder og lavet af en javanesisk kriger.
Han var også en stor mand.
Decker...
Her, Pet.
Jeg har også ting med til mor og lille Izzy og Susannah.
Hvad er der?
Fortæl ham det.
Alfred og miss Susannah blev gift for flere år siden.
Din bror sidder i Kongressen.
De har et stort hus ovre i Helena.
Sådan skulle det være.
Kvægpriserne røg i bund, da krigen sluttede.
Obersten tog sig ikke synderlig af det. Han mistede næsten alt.
Vi får det tilbage. Med heste eller noget andet om nødvendigt.
Vi skal nok få det tilbage.
Han siger, at din bror stemte for spiritus-forbudet.
- Skal jeg måske blive smugler? - Det er der penge i.
Op i røven med dem. Op i røven med regeringen.
"For evigt" viste sig at være for længe, Tristan.
Det ved jeg.
Værsgo. Jeg vil ikke have det.
De sagde, at det var magisk.
Og enhver, der bar det, ville være beskyttet.
Behold det.
Vil du ikke hilse på Alfred?
Det er nok bedst at lade være.
Hils ham... og sig tillykke.
Han kan lide dig.
Velkommen hjem.
Isabel?
Han skal være din.
Jeg har også noget til dig, som jeg har taget med hjem.
- Den er fra lerapetra på... - Kreta.
Jeg ved, hvor det er. Din far har lært mig Europas historie.
En lille pige. Det er mig, ikke?
Tak, Tristan.
Da var det, at Tristan kom ind i sit livs stille periode.
Bjørnen i hans indre sov.
Lykken er ikke til at blive klog på.
Tiden går, og alt for hurtigt føler vi os sikre.
Jeg har hørt noget besynderligt.
Tristan... er kommet tilbage.
Det ved jeg.
Ved du det? Hvordan det?
Jeg har talt med ham.
Havde han den frimodighed at komme her for at tale med dig?
Nej. Han ville tale med dig, men mente, du ville blive ophidset.
Jeg tror, han havde ret.
Hvad... Hvad sagde han?
Han sagde, jeg skulle hilse dig og sige tillykke.
Hvor er jeg dum. Fortalte han dig nyheden?
Hvad synes du?
Det er fuldstændig absurd.
Tænk at gifte sig med Isabel Two.
Hun er jo nærmest som en søster for os.
- Hun kan ikke være mere end 19. - 20.
Hvad fanden tænker Decker på, siden han tillader det?
Han tænker måske på sin datters lykke.
Lykke? Sammen med Tristan?
Du af alle burde vide, hvor håbløst dét synes.
Jeg er jo ikke Isabel Two.
Den 2. juni 1921. Kære Tristan.
Det glædede mig meget at høre om dit forestående bryllup.
Din far må være meget glad. Isabel Two er jo som en datter.
Da hun er opkaldt efter din mor, -
- er det, som om det var forudbestemt. Ikke sandt?
Det var fandens.
Samuel Decker Ludlow.
Kæreste Tristan...
Det glædede os at høre om din søn.
Vi havde håbet selv at få et barn, men jeg har opgivet det.
Alfred tænker tit på dig. Jeg ser frem til, at vi atter kan mødes.
Din søns navn er stolt og ædelt. Jeg ved, han vil leve op til det.
Du må hilse Isabel Two og din far og alle de andre.
Som altid, din Susannah.
Godaften, d'herrer.
- Der er et par ting, vi må tale om. - Gerne.
Som du ved, står vi for spiritussen her.
Du har været en lille fisk, en amatør så at sige.
Men dine forsendelser er blevet lidt fede og min tålmodighed lidt tynd.
Så næste gang du kommer i vejen, bliver det også sidste gang.
Du undrer dig måske over, at du ikke allerede er død.
Det er, fordi din bror er kongresmedlem Ludlow. Derfor.
Kenneth... Thomas...
- Goddag, Alfred. - Goddag, Tristan.
- Og hvem er så den unge mand? - Samuel.
Davs, Samuel.
Hvor er hun dejlig.
Goddag, Izzy. Lad mig se hende.
- Samuel? - Goddag. Hvem er damen?
Jeg er din tante Susannah.
Jeg kendte din onkel Samuel, der døde i krigen.
- Jeg synes, du ligner ham. - Det siger bedstefar, jeg gør.
- Han var meget tapper og god. - Det siger bedstefar også.
Og når jeg bliver stor, må jeg få hans gevær. Kommer du og ser det?
Det vil jeg meget gerne... en dag.
- Han er en dejlig dreng, Tristan. - Dét er han.
Har far det godt?
Så godt, som man kan forvente.
- Jeg ville ønske... - Undskyld, jeg bryder ind.
- Vi er vist klar til din tale. - Lige et øjeblik.
- Vi ses snart igen. - Det ville glæde mig.
Kenneth...
Se lige der.
Få fat i Tynert.
Du undgik vist et hul, Stab.
Vi har hørt, at De kører med gods, der er i strid med spiritusloven.
- En kasse irsk whisky til min far. - Jeg må bede om den.
Han bliver skuffet.
Hold ham fast.
- Lad os komme væk. - Han har en konvolut i lommen.
Min bror sagde, du skulle holde dig væk.
Ind i bilen med ham.
Jeg vil ikke tale med ham.
Det gør mig så forfærdelig ondt.
Vil far ikke engang tale med mig nu?
Han siger, at regeringen er skyld i Isabels...
Der er noget, vi må tale om.
Betjenten, du slog, var døden nær.
Alle er forstående, -
- men de siger, du må erklære dig skyldig og afsone 30 dage.
- Og hvad med ham, der skød? - Han fik en... irettesættelse.
- Og O'Banion-brødrene? - Dem sker der intet.
Du må slippe det, Tristan. Det var en forfærdelig og tragisk ulykke.
Hør efter, Tristan. Du slipper det.
Du rodede dig ind i noget.
Vent lige et øjeblik.
Det gør mig så ondt. Vi elskede hende alle sammen.
Hvordan har du det?
Vi ser dig aldrig.
- Jeg holdt en tale forleden. - Gjorde du det?
Min første offentlige fremtræden.
Den handlede...
Den handlede om...
Den handlede om kvinders ansvar.
Det er rart at se dig.
Undskyld...
Jeg drømmer stadig indimellem, at jeg er dine børns mor.
Jeg ønskede, at hun skulle dø.
Måske ønskede jeg endda, at Samuel skulle dø.
Du havde intet med Samuels død at gøre.
Og intet med Isabels død at gøre.
Havde jeg ikke?
Tag hjem.
Tag hjem til Alfred.
Hvor har du været?
Bare ude at gå en tur. Jeg trængte til det.
- Hvorfor er du hjemme? - Lægen ringede, da du ikke kom.
Så ringede jeg hjem, og da du ikke var her...
Jeg er frygtelig træt. Jeg går i seng.
Du vandt. Jeg kommer hjem med hende. Alfred.
Jeg overholdt alle reglerne.
Menneskets. Guds.
Men du...
Du overholdt ikke nogen af dem.
Men alle elskede dig højere.
Samuel, far...
Endda min egen kone.
Jeg vil gerne være lidt alene med hende, Tristan.
Da Samuel døde...
Da Samuel døde, forbandede jeg Gud.
Forbandede jeg også alle andre og mig selv?
Nej.
Du er ikke forbandet, Tristan.
Det vil jeg ikke tillade.
Du er ikke forbandet!
Det her er en gentlemans gevær. Meget mindre, men lige så kraftigt.
Sådan en skal du også have, ikke?
Samuel! Samuel, kom her!
Gå sammen med Pet.
Ind i huset med ham.
Han er en dejlig dreng.
Vi kommer jo ikke for at anholde dig.
Tag mig med ud i skoven. Min søn skal ikke se det.
Lad os få det overstået.
- Oberst Ludlow! - Hvad foregår her?
Hvad her foregår?
Man skal ikke være et geni for at vide, at de kommer efter dig.
Alfred...
Jeg vil godt bede dig om at passe på mine børn.
Pas på Samuel.
Det vil være mig en ære, bror.
Hvor jeg dog higede efter at tage skalpe. Men byttet var ikke mit.
Den nat begravede vi ligene -
- og kørte bilen i en dyb dam i øvre Missouri.
Jeg husker, da Tristan var lille.
Dengang troede jeg ikke på, han ville blive en gammel mand.
Men jeg tog fejl. Jeg tog fejl mange gange.
De, der elskede ham højest, døde unge.
Han var en klippe, de knustes imod, -
- uanset hvor meget han prøvede at beskytte dem.
Men han fik et værdigt og langt liv, -
- og han så sine børn vokse op og selv få familie.
Tristan døde i 1963 ved de knoppede træers måne.
Han blev sidst set oppe nordpå, hvor jagten stadig var god.
Hans grav bærer intet mærke, men det gør ikke noget.
Han havde altid levet i grænselandet, -
- et sted mellem denne verden og den anden.
Det var en god død.